Валентина Одарченко Рівне, 27 листопада 2006р. (RadioSvoboda.Ua) – Одного з них – Юрія Луценка – Україна знає від самого початку існування Соцпартії. А з іншим, Сергієм Луценком, глядачі і читачі познайомилися не так давно – через його ініціативу створення громадської організації, яка задекларувала боротьбу з криміналітетом. Насправді ж, старший на 4 роки від Юрія Луценка, Сергій завжди активно підтримував брата, навіть у найпроблемніші часи. Нині він мешкає у Рівному, але зустрітися з ним не так уже й легко. Каже, що живе в автомобілі.
Російську знатимете, а от рідною треба володіти досконало...
Віталію Луценкові запропонували роботу секретаря Рівненського міськкому партії, коли Сергієві настав час іти до школи. Ось тут і проявився впертий батьківський характер. У той час як діти рівненських чиновників намагалися ходити в російськомовну школу у центрі міста, Віталій Іванович заявив – російську знатимете, а от рідною треба володіти досконало. Як розповідають рівненські старожили, комуніст Віталій Луценко, спочатку на посаді міського, згодом і обласного партсекретаря, зажив слави людини, котра прагне розвинути промисловість довіреної йому області, і не намагається здобути для себе особливих благ.
Сергій Луценко: «Згодом батько став народним депутатом, Юрій був серед засновників Соцпартії, а я, як і після закінчення Львівського «політеху», намагався працювати на виробництві – спочатку на Рівненському «Газотроні», згодом на радіозаводі, пізніше на аналогічному підприємстві у Чернівцях. Коли настали конверсійні часи, я повернувся до рідного міста, згодом створив власний міні-молокозавод. Коли дивлюся зараз, як знищено Рівненський молокозавод, думаю, що я з колегами, принаймні, міг зайняти свою нішу у молочній промисловості області. Та зайнятися виробництвом не дозволили – у той час розпочалася акція «Україна без Кучми», і замість підтримки на місцевому рівні я отримав кримінальні справи, обшуки та залякування моїх співробітників».
Тоді ж Сергій Луценко разом із братом вперше потрапив на Майдан. Той Майдан не був таким святково-добрим, як помаранчевий. Він приніс обом братам найвідданіших друзів і найбільші розчарування. Сергій покинув Компартію, яка не приєдналася до «України без Кучми». Нині у середовищі відданих Петрові Симоненкові людей братів Луценків називають зрадниками. Однак Сергій переконаний – якби був живий батько, він підтримав би їх обох.
Сергій Луценко: «Виправдовуватися перед правими за те, що батько був комуністом, і перед комуністами, що я нині не серед них, я просто не повинен. Я переконаний, що батько був комуністом-патріотом. І цим все сказано. У Рівному немає жодної людини, котра могла б сказати про нього щось погане. Я б сказав, що з огляду на новітніх депутатів, котрі завоювали місця на всіх щаблях самоврядних і законодавчих органів, важлива не партія, яку ти представляєш, а те, яким є ти сам». Р.С.: Чи не буває у вас відчуття, що молодший брат узяв на себе роль старшого?
Р.С.: Як сприймають ваше «життя у машині» ваші найближчі?
С.Л: «За 24 роки спільного життя дружина навчилася не тільки чекати і морально підтримувати, але й захищати такого великого (на зріст) чоловіка, як я. Вона, як і Юрина Ірина, загартована. А доньки – це найбільша радість і гордість у моєму житті. Оксана – журналістка, аспірантка Львівського університету, Оленка – майбутній юрист. Кілька тижнів тому сім’я поповнилась…Сашком. Тобто, зятем».
Р.С.: А він – журналіст, юрист чи політик?
С.Л: «Він майстер заводу «Газотрон», звідки починав свою трудову діяльність і я. Хлопець із багатодітної селянської родини, легкого хліба не знав. Я не заважав доньці зробити власний вибір, бо так чинили і мої батьки».