Головний пам’ятник Леніну в Запоріжжі ризикує провалитись під землю
Запоріжжя, 5 лютого 2003 – Головний пам’ятник Леніну в Запоріжжі, що вінчає однойменний проспект, ризикує провалитись під землю. Це визнав перший заступник міського голови Володимир Грищенко. Однак, офіційні кола обласного центру не поспішають давати дозвіл на демонтаж ідейної пам’ятки радянської епохи.
Із сімдесяти чотирьох пам’ятників монументального стилю, які на часі існують у Запоріжжі, більше половини присвячені “вождю світового пролетаріату”. За радянських часів їх було понад 400, але через неякісний матеріал та невиразний стиль переважну більшість вже демонтували. Довкола “головного Леніна” Запоріжжя тривалий час точилися суперечки на кшталт “чи варто залишати символ неіснуючої епохи в оновленому козацькому краї?” Адже ще у 1992 році вийшов Указ президента України Леоніда Кравчука щодо ліквідації таких пам’яток.
Втім, ані місцева влада, ані регіональне керівництво охорони пам’яток не погоджуються демонтувати “близьке для серця старого покоління” втілення колишнього вождя. Так, начальник Обласної інспекції з охорони пам’яток історії та культури Людмила Калмукіді зауважує: “Я, наприклад, проти того, щоб встановлювали нові пам’ятники Леніну. Але цей пам’ятник, встановлений у 64-му році, – це наша історія. Хай вона й була 40 років тому, втім, не можна усе знищувати. Мине ще 40 років і будуть зруйновані пам’ятники, які, з точки зору наступних поколінь, здаватимуться помилковими”.
Наразі ж не йдеться про знищення пам’ятника Леніну через ідеологічні міркування. Загроза від гранітного вождя – суто практичного порядку: небезпечно залишати таку вагу на ґрунті, який почав помітно просідати. Це підтвердив і перший заступник запорізького мера Володимир Грищенко: “Срава у тому, що дійсно з’явилися похили, і ми боїмося провалів під заасфальтованою, закладеною плиткою територією. Зараз залучили фахівців і ведемо переговори щодо розвідувальних робіт з приводу стійкості ґрунтів. Адже для того, щоб ухвалити правильне рішення, треба знати обсяги робіт, які необхідно виконати”.
Однак, не всі запоріжці дотримуються такої думки. Є й прибічники негайного демонтажу, зокрема, представники громадсько-політичних організацій правого спрямування. Приміром, голова обласної організації Конгресу українських націоналістів, заступник голови регіонального товариства “Просвіта” Василь Тимчина каже: “Мені сподобалось, як виступив у Нижньому Новгороді Ємцов (тодішній губернатор). Він сказав: доки будуть бавовніти ідоли комуністичного режиму – до тих пір не буде добра не тільки російському народові, а й усім народам, де вони є. Тому я за те, щоб його демонтувати. А цю площу й проспект перейменувати на Соборну, на Сагайдачного, на Вишневецького тощо. Є у нас українські патріоти, які заслуговують того, щоб їхнім іменем була названа вулиця, площа і таке інше”.
Зважаючи ж на брак коштів у міському бюджеті Запоріжжя, на ідейне протистояння його жителів щодо доречності монументів радянської епохи, а також на традиційне зволікання комунальних служб, гранітному Леніну, імовірно, ще довго стояти на площі свого імені, біля однойменних греблі та Дніпрогесу. Мабуть, доки природа або люди не вирішать таки долю пам’ятника вождю світового пролетаріату.
Із сімдесяти чотирьох пам’ятників монументального стилю, які на часі існують у Запоріжжі, більше половини присвячені “вождю світового пролетаріату”. За радянських часів їх було понад 400, але через неякісний матеріал та невиразний стиль переважну більшість вже демонтували. Довкола “головного Леніна” Запоріжжя тривалий час точилися суперечки на кшталт “чи варто залишати символ неіснуючої епохи в оновленому козацькому краї?” Адже ще у 1992 році вийшов Указ президента України Леоніда Кравчука щодо ліквідації таких пам’яток.
Втім, ані місцева влада, ані регіональне керівництво охорони пам’яток не погоджуються демонтувати “близьке для серця старого покоління” втілення колишнього вождя. Так, начальник Обласної інспекції з охорони пам’яток історії та культури Людмила Калмукіді зауважує: “Я, наприклад, проти того, щоб встановлювали нові пам’ятники Леніну. Але цей пам’ятник, встановлений у 64-му році, – це наша історія. Хай вона й була 40 років тому, втім, не можна усе знищувати. Мине ще 40 років і будуть зруйновані пам’ятники, які, з точки зору наступних поколінь, здаватимуться помилковими”.
Наразі ж не йдеться про знищення пам’ятника Леніну через ідеологічні міркування. Загроза від гранітного вождя – суто практичного порядку: небезпечно залишати таку вагу на ґрунті, який почав помітно просідати. Це підтвердив і перший заступник запорізького мера Володимир Грищенко: “Срава у тому, що дійсно з’явилися похили, і ми боїмося провалів під заасфальтованою, закладеною плиткою територією. Зараз залучили фахівців і ведемо переговори щодо розвідувальних робіт з приводу стійкості ґрунтів. Адже для того, щоб ухвалити правильне рішення, треба знати обсяги робіт, які необхідно виконати”.
Однак, не всі запоріжці дотримуються такої думки. Є й прибічники негайного демонтажу, зокрема, представники громадсько-політичних організацій правого спрямування. Приміром, голова обласної організації Конгресу українських націоналістів, заступник голови регіонального товариства “Просвіта” Василь Тимчина каже: “Мені сподобалось, як виступив у Нижньому Новгороді Ємцов (тодішній губернатор). Він сказав: доки будуть бавовніти ідоли комуністичного режиму – до тих пір не буде добра не тільки російському народові, а й усім народам, де вони є. Тому я за те, щоб його демонтувати. А цю площу й проспект перейменувати на Соборну, на Сагайдачного, на Вишневецького тощо. Є у нас українські патріоти, які заслуговують того, щоб їхнім іменем була названа вулиця, площа і таке інше”.
Зважаючи ж на брак коштів у міському бюджеті Запоріжжя, на ідейне протистояння його жителів щодо доречності монументів радянської епохи, а також на традиційне зволікання комунальних служб, гранітному Леніну, імовірно, ще довго стояти на площі свого імені, біля однойменних греблі та Дніпрогесу. Мабуть, доки природа або люди не вирішать таки долю пам’ятника вождю світового пролетаріату.