Подвійні стандарти і демократія
Прага, 19 грудня 2002 – Термін «подвійний стандарт» став у сучасній політичній риториці своєрідним інструментом так званої «об’єктивної критики» тих чи інших політичних і соціальних проблем сучасного розвитку. Не дивно, що цим терміном часто користуються російські владні мужі, які в чомусь успадкували стару великодержавну політику так званої «показухи» часів СРСР. Подвійні стандарти супроводжували радянського індивідуума з моменту народження і в останню путь… Зрозуміло, що термін «подвійний стандарт» став особливо популярний в ідеологічній боротьбі з часів підписання Гельсінського акту щодо людських прав (1975 рік). А сьогодні на пострадянському просторі, в тому числі і в Україні, його використовують із будь-яких зручних підстав…
Пам’ятаємо, як за брежнєвських часів у Москві намагалися обвинувачувати Захід у подвійних стандартах щодо прав людини. Але сьогодні ми бачимо, як там із цими правами, і як – у пострадянській Росії чи Україні.
Ось, наприклад, президент Росії Володимир Путін іще на початку свого правління сказав, що в російському «суспільстві подвійні стандарти, на жаль, іще довго будуть жити… поки не відбудеться поштовх у бік поваги до правової культури», тобто – поваги до демократії. Коли це буде в Росії – інша справа. Чеченці, мабуть, знають точну відповідь… Вони й на собі відчувають уплив подвійних стандартів в політиці.
А в українських лідерів іще немає розуміння внутрішніх подвійних стандартів власної політики, – адже треба вміти бути хоч трошечки об’єктивними, – тому вони продовжують критикувати демократичний світ. Ось, наприклад, президент України обвинувачує Захід у витворенні двох Європ та поділі «європейців на справжніх і другосортних». Але чи може він об’єктивно оцінити ситуацію і згадати про свої ж порожні обіцянки щодо демократизації життя у власній державі? Когось критикує, а на себе… Як у Біблії: «Чого ти дивишся на скалку в оці брата твого? Колоди у власному оці ти не добачаєш?». Ось і народжуються подвійні стандарти та спроби видавати бажане за дійсне.
Недарма навіть у країнах Балтії критикують президента Литви Валдаса Адамкуса, котрий після візиту до Вільнюса президента США почав дуже захищати свого київського колегу в Європі і стверджувати, що «Україна до 2011 року виконає всі умови вступу до ЄС». З цього приводу швейцарська газета «Ноє Цюрхер Цайтунґ» рекомендує Адамкусові, що замість проголошення «порожніх обіцянок» України «краще нагадати Україні про ту тисячу умов, які вона має виконати, щоби вступити до ЄС та НАТО». Ось вам і подвійні стандарти при балачках про демократію.
Пам’ятаємо, як за брежнєвських часів у Москві намагалися обвинувачувати Захід у подвійних стандартах щодо прав людини. Але сьогодні ми бачимо, як там із цими правами, і як – у пострадянській Росії чи Україні.
Ось, наприклад, президент Росії Володимир Путін іще на початку свого правління сказав, що в російському «суспільстві подвійні стандарти, на жаль, іще довго будуть жити… поки не відбудеться поштовх у бік поваги до правової культури», тобто – поваги до демократії. Коли це буде в Росії – інша справа. Чеченці, мабуть, знають точну відповідь… Вони й на собі відчувають уплив подвійних стандартів в політиці.
А в українських лідерів іще немає розуміння внутрішніх подвійних стандартів власної політики, – адже треба вміти бути хоч трошечки об’єктивними, – тому вони продовжують критикувати демократичний світ. Ось, наприклад, президент України обвинувачує Захід у витворенні двох Європ та поділі «європейців на справжніх і другосортних». Але чи може він об’єктивно оцінити ситуацію і згадати про свої ж порожні обіцянки щодо демократизації життя у власній державі? Когось критикує, а на себе… Як у Біблії: «Чого ти дивишся на скалку в оці брата твого? Колоди у власному оці ти не добачаєш?». Ось і народжуються подвійні стандарти та спроби видавати бажане за дійсне.
Недарма навіть у країнах Балтії критикують президента Литви Валдаса Адамкуса, котрий після візиту до Вільнюса президента США почав дуже захищати свого київського колегу в Європі і стверджувати, що «Україна до 2011 року виконає всі умови вступу до ЄС». З цього приводу швейцарська газета «Ноє Цюрхер Цайтунґ» рекомендує Адамкусові, що замість проголошення «порожніх обіцянок» України «краще нагадати Україні про ту тисячу умов, які вона має виконати, щоби вступити до ЄС та НАТО». Ось вам і подвійні стандарти при балачках про демократію.