27 січня виповнюється 165 років від народження українського філософа Володимира Лесевича
Київ, 29 січня 2002 – Нащадок козацького старшинського роду Володимир Лесевич народився 27 січня 1837 року у батьківському маєтку Денисівці на Полтавщині. Після навчання в Петербурзькому інженерному училищі він 3 роки служив на Кавказі, згодом закінчив Академію Генерального штабу і вийшов у відставку. 1875 року Лесевич заснував у Петербурзі Українське видавниче товариство. Проте невдовзі цензура заборонила підготовлені до видання українські книжки, а самого Лесевича за порушення Емського акту та зв’язки з народовольцями було заслано на 3 роки до Сибіру. Після повернення з заслання він перебував під наглядом поліції.
Літературознавець, педагог та фольклорист, Лесевич був дійсним членом Наукового товариства імені Тараса Шевченка, якому наприкінці життя заповів свою бібліотеку. Він надавав фінансову підтримку видавничим заходам Драгоманова у Женеві та галицьких радикалів у Львові, публікував у російській пресі статті на захист української мови, а 1877 року надрукував в одному мадридському журналі переклади віршів Шевченка іспанською мовою. 1884 року Лесевич заснував у Денисівці першу на той час українськомовну школу для селянських дітей.
Проте основною сферою діяльності Лесевича була філософія. Він пройшов еволюцію від позитивізму до емпіріокритицизму і став провідним філософом цього напрямку в Україні та Російській імперії. Відкидаючи умоглядність філософії, Лесевич намагався перетворити її на позитивну науку, здатну синтезувати всю сукупність досвідного знання. У своїх численних філософських працях він наголошував на відносності істини і заперечував об’єктивність законів природи. Однак саме цей суб’єктивізм і перешкодив філософові виробити науковий світогляд, а його прагнення обмежити пізнання лише чуттєвими фактами суперечило тодішньому досвідові науки.
Володимир Лесевич помер 13 листопада 1905 року в Києві.
Літературознавець, педагог та фольклорист, Лесевич був дійсним членом Наукового товариства імені Тараса Шевченка, якому наприкінці життя заповів свою бібліотеку. Він надавав фінансову підтримку видавничим заходам Драгоманова у Женеві та галицьких радикалів у Львові, публікував у російській пресі статті на захист української мови, а 1877 року надрукував в одному мадридському журналі переклади віршів Шевченка іспанською мовою. 1884 року Лесевич заснував у Денисівці першу на той час українськомовну школу для селянських дітей.
Проте основною сферою діяльності Лесевича була філософія. Він пройшов еволюцію від позитивізму до емпіріокритицизму і став провідним філософом цього напрямку в Україні та Російській імперії. Відкидаючи умоглядність філософії, Лесевич намагався перетворити її на позитивну науку, здатну синтезувати всю сукупність досвідного знання. У своїх численних філософських працях він наголошував на відносності істини і заперечував об’єктивність законів природи. Однак саме цей суб’єктивізм і перешкодив філософові виробити науковий світогляд, а його прагнення обмежити пізнання лише чуттєвими фактами суперечило тодішньому досвідові науки.
Володимир Лесевич помер 13 листопада 1905 року в Києві.