Український кінематограф – живий він чи мертвий?
Київ, 15 серпня 2001 - Це запитання стало головним рефреном в розмовах про українське кіно останніх десятиріч. Не зняте воно і на десятому році Незалежності. А між тим, цей вид мистецтва міг би, окрім усього іншого, стати одним з головних чинників державотворення.
Отож, є українське кіно чи нема?
Вичерпної відповіді на це питання, звичайно, немає. Як немає й українських кінострічок, які б захоплювали глядацькі душі на Галичині й Донбасі, Криму й Поліссі. Наразі, повсюдно, без скидок на регіональні особливості, заковтується як не західний “мас-культ”, так щось на кшталт “Брата-ІІ” чи попсової “Любіть па-русскі”.
А якщо, все ж, по-українському? По- українськи не виходить, бо відразу виникають розмови про економічні негаразди, несприятливі умови і всіляке інше хохлуйство.
Втім, якщо художні фільми, уособлені такими шедеврами, як “Роксолана” та “Чорна рада”, лише підтверджують думку про смерть українського кіно, документалістика все ж прагне до осмислення життя. Принаймні, робить до цього кроки.
Саме так – “Десять кроків до світла”, - називається цикл документальних фільмів, підготовлених студією “Укртелефільм” до 10-річчя Незалежності України. З 13 серпня його почав транслювати 1-ий канал національного телебачення, щоправда, у досить незручний для глядача час.
Десять кроків – десять фільмів, в яких, за словами одного з творців телесеріалу, Олега Бійми, кінематографісти намагалися в часі і просторі розглянути найгостріші, найболючіші проблеми нашого національного буття. Це і Чорнобиль, і трагедія кримських татар, і мовна ситуація, і ще, ще, ще...
Проблем дуже багато. Тим більше, що, як наголошували творці документального циклу, нині в повному загоні перебуває українське слово, українське кіно, телевізія – тобто, все те, що мало б працювати на Україну. Але й плачів творці серіалу собі не дозволили. Остаточна оцінка серіалу залежатиме від глядачів. А якою бути Україні, залежатиме від того, чи ми всі будемо глядачами життя, а чи активними його учасниками.
Отож, є українське кіно чи нема?
Вичерпної відповіді на це питання, звичайно, немає. Як немає й українських кінострічок, які б захоплювали глядацькі душі на Галичині й Донбасі, Криму й Поліссі. Наразі, повсюдно, без скидок на регіональні особливості, заковтується як не західний “мас-культ”, так щось на кшталт “Брата-ІІ” чи попсової “Любіть па-русскі”.
А якщо, все ж, по-українському? По- українськи не виходить, бо відразу виникають розмови про економічні негаразди, несприятливі умови і всіляке інше хохлуйство.
Втім, якщо художні фільми, уособлені такими шедеврами, як “Роксолана” та “Чорна рада”, лише підтверджують думку про смерть українського кіно, документалістика все ж прагне до осмислення життя. Принаймні, робить до цього кроки.
Саме так – “Десять кроків до світла”, - називається цикл документальних фільмів, підготовлених студією “Укртелефільм” до 10-річчя Незалежності України. З 13 серпня його почав транслювати 1-ий канал національного телебачення, щоправда, у досить незручний для глядача час.
Десять кроків – десять фільмів, в яких, за словами одного з творців телесеріалу, Олега Бійми, кінематографісти намагалися в часі і просторі розглянути найгостріші, найболючіші проблеми нашого національного буття. Це і Чорнобиль, і трагедія кримських татар, і мовна ситуація, і ще, ще, ще...
Проблем дуже багато. Тим більше, що, як наголошували творці документального циклу, нині в повному загоні перебуває українське слово, українське кіно, телевізія – тобто, все те, що мало б працювати на Україну. Але й плачів творці серіалу собі не дозволили. Остаточна оцінка серіалу залежатиме від глядачів. А якою бути Україні, залежатиме від того, чи ми всі будемо глядачами життя, а чи активними його учасниками.