Колись кіностудія була справжньою перлиною не лише українського, але й світового кіно. Починаючи від Олександра Довженка протягом десятиріч тут творили справжні метри кіномистецтва – Сергій Параджанов, Леонід Биков, Микола Екк, Юрій Іллєнко та інші. В арсеналі кіностудії – п’ять павільйонів, один з яких найбільший у Європі, сотні тисяч костюмів і автопарк. Утім, нині національна кіностудія переживає не найкращі часи й живе в очікуванні свого відродження. Про те, чому кіностудія почала занепадати, та яким чином можна дати їй друге життя, Радіо Свобода поспілкувалася із її директором Олесем Янчуком.
– У якому стані нині перебуває кіностудія ім. Довженка?
– Я на кіностудії працюю як кінорежисер 30 років. В минулому році надійшла пропозиція очолити студію. Я погодився, тому що мені хотілося врятувати студію, тому що вона опинилися у критичному стані, фактично.
Олесь Янчук
Мій колега, відомий кінорежисер, сказав, що бачив в одному «високому кабінеті» документи, за якими студія підлягає приватизації, оскільки є нерентабельною. Потім виникли б документи, що будинки кіностудії старі, вони 1928 року, ремонту не підлягають. І, фактично, я знаю, що був план забудови кіностудії елітним мікрорайоном: тут прекрасна паркова зона, поруч є Пушкінський парк, у центрі міста, прекрасна транспортна розв’язка. Утім, Майдан гідності перебив злочинні плани. І я хотів би, щоб студія повернулася до того стану, в якому вона жила раніше, коли знімалося 12 повнометражних художніх фільмів і 18-20 телевізійних серій на рік.
Ми маємо навіть діючий танк
Утім, за відсутності державної політики щодо національного кінематографу, студія була поза увагою держави. Адже ми є державним підприємством, ми маємо статус національної кіностудії. У нас є повна інфраструктура – ми маємо 5 павільйонів (один з них найбільший в Європі), понад 100 тисяч костюмів різних епох у хорошу стані, ми маємо 1200 одиниць зброї, від козацької шаблі до сучасної, ми маємо навіть діючий танк. Але студія не має замовлень від держави.
Кадр зі стрічки кіностудії Довженка «В бій ідуть одні старики», знятої у 1973 році
Нас поставили чомусь в однакові умови з приватними продюсерами, і ми повинні подаватися на конкурс. Хоча у нас є повна інфраструктура, і ми повинні створювати сьогодні соціально-важливі проекти
Нас поставили чомусь в однакові умови з приватними продюсерами, і ми повинні подаватися на конкурс. Хоча у нас є повна інфраструктура, і ми повинні створювати сьогодні соціально-важливі проекти. Це можуть бути фільми, яких так чекає наш народ. Нашого українського кіно дуже мало, тому його так мало і на екрані. Вийшла заборона на низку російських фільмів, але ж нам треба нарощувати своє кіно. Заборонили, то заборонили, але немає відповідних умов, щоб ми створювали багато більше фільмів.
– Разом із співробітниками кіностудії Ви розробили план модернізації, яка його доля?
– Так, але для цього потрібні кошти. Я надав цей план нашому Міністреству культури. Утім, заступник міністра мені сказав, що грошей немає.
Є ще другий варіант – шукати інвесторів, але сьогодні складні часи для цього теж. Інфляція, йде війна. Відтак, зараз не найкращий час для пошуків інвесторів.
Просто я вважаю, що потрібно більше уваги приділяти українському національному кіно. У нас була одна нарада урядова, під час якої я запропонував ввести піввідсотка збору з продажів, наприклад, алкоголю та тютюну, на український кінематограф. Я не думаю, що люди будуть проти платити. І цих грошей, я думаю, вистачило б, щоб відродити наше кіно. Тому що нам потрібно більше коштів, щоб в Україні з’явилося багато фільмів, яких так чекає наш народ.
– В середньому, скільки може коштувати зйомка одного кінофільму?
– З кожним роком знімати кіно стає дорожче й дорожче. Якщо це сучасна картина, то це коштуватиме приблизно 8-10 мільйонів гривень. Якщо це історична картина, то це може бути і 40, і 50 мільйонів.
Але ж ці фільми потрібні. Кінематограф – це ж не просто мистецтво, це потужна зброя ідеологічна. Ми ж бачимо результат: кіно у сьогоднішніх подіях зіграло теж важливу роль. Якби ми мали свій кінематограф, можливо, тоді б і не виникли оті конфлікти.
Іван Миколайчук у фільмі «Білий птах з чорною ознакою», знятому студією Довженка у 1971 році
– Коли востаннє кіностудія випустила стрічку власного виробництва?
– Нині у нас в запуску є дві картини. В одній кіностудія виступає головним продюсером. Це фільм режисера Віктора Греся «Судний день». Другій картині з назвою «На краю безодні» кіностудія надає послуги режисера Володимира Савельєва.
Ми можемо робити більше
Але ми можемо робити більше. Ще попередньому керівництву ми разом з іншими режисерами написали листа про те, що кіностудія з повною інфраструктурою повинна мати квотне фінансування. Нас не потрібно ставити у чергу з приватними продюсерами і вигравати так звані конкурси. Бо у цій раді кожен лобіює якісь свої інтереси.
За курсом долара у 16 гривень ми нарахували трошки більше, ніж 130 мільйонів, щоб студію реанімувати
Очевидно, що тоді ми повністю відповідатимемо за результат і якість картини, але ситуація якось мляво розгортається. Навіть з тією ж самою модернізацією. Ми конкретно зробили пропозицію, надали кошторис. За курсом долара у 16 гривень ми нарахували тоді трошки більше, ніж 130 мільйонів, щоб студію реанімувати, дати сюди нове обладнання, зробити відповідні ремонти, тоді студія може повноцінно виконувати ті чи інші проекти.
– Коли і чому кіностудія почала занепадати?
– У радянські часи кіно було ідеологічною зброєю, відповідно, до нього була певна увага держави. Якщо ми говоримо про комерційне кіно, наприклад, американське, у США навіть немає Міністерства культури, воно там не потрібне, але фільми їхні дивиться цілий світ. Потужні американські кінокомпанії мають не тільки компанію, вони ще мають мережу кінотеатрів в усьому світі. Це кіно рентабельне, і воно приносить прибутки.
Якщо ми говоримо про європейське кіно, у тій же Франції, Італії є дотації від держави, і дуже серйозні
Якщо ми говоримо про європейське кіно, у тій же Франції, Італії є дотації від держави, і дуже серйозні. Якщо я не помиляюся, то Франція на рік виділяє більше, ніж 500 мільйонів євро. У нас в цьому році дали близько 70 мільйонів гривень. В Україні, очевидно, дешевше знімати, ніж у Франції, але не набагато, тому що усе за світовими цінами. Хіба що гонорари акторів не такі великі, як за кордоном. Ми від держави не отримуємо і цента.
Минулого року Мінкультури перерахувало нам 231 тисячу гривень боргу за фільм, який знімався ще у 2013 році. А податків ми заплатили у минулому році 7 мільйонів 800 тисяч
Хоча, я дам Вам приклад. Минулого року Міністерство культури перерахувало нам 231 тисячу гривень боргу за фільм-дебют «Віолончель», який знімався ще у 2013 році. Утім, податків різних ми заплатили у минулому році 7 мільйонів 800 тисяч. Це від тих послуг, які студія надавала, в першу чергу, тим же телевізійним каналам, які інколи використовують наші павільйони, наші костюми, транспорт.
– Тобто занепад розпочався із розпадом Радянського Союзу?
– Колись наш другий президент Леонід Кучма сказав, що наша національна ідея не спрацювала. Я вважаю, що сьогодні вона спрацювала дуже сильно, і кожен день вона стає потужнішою. Я уже казав, що наш кінематограф – другий фронт сьогодні. Йому потрібно приділяти велику увагу.
– У такому випадку, що Вам кажуть в уряді, зокрема, у самому Міністерстві культури?
Зателефонували з казначейства і сказали, що дадуть нам ці два мільйони, але «ви нам одразу дайте акти виконаних робіт». Вибачте, але ж я не хочу бути притягненим до криміналу
– Дивіться, враховуючи, що у нас справді старі забудови, у нас протікають дахи на деяких ділянках, минулого року ми просили два мільйони гривень на ремонт цих дахів. Ми ж, врешті, державна установа, і держва повинна нас підтримувати. Закінчилося це тим, що 29 чи 30 грудня зателефонували з казначейства і сказали, що дадуть нам ці два мільйони, але «ви нам одразу дайте акти виконаних робіт». Вибачте, але ж я не хочу бути притягненим до криміналу. Ми повинні відремонтувати ці дахи, а потім дати акти. Ви нам не давали гроші цілий рік, зараз у вас кінець фінансового року, якісь гроші з’явилися, ви нам даєте два мільйони – але дайте одразу акти...
Вибачте, але я дію за чинним законодавством. Просто треба вилікувати оцю короткозорість з боку влади до цієї проблеми. Зараз деякі канали самотужки знімають серіали.
– Чи зверталися вони до Вас із пропозиціями про співробітництво?
– Ми мали розмови з деякими каналами. У них ще залишилася минула позиція – купувати дешевше, аніж вкладати кошти і його знімати. Ми бачили деякі результати. Вони нагадують мені аматорський рівень. Я не думаю, що нам таке кіно потрібне.
– Яким тоді мусить бути українське кіно?
– Я думаю, що воно повинно бути різним. Найдовше живуть історичні фільми. Це є джерело інформації, люди цікавляться історією. Подивившися якийсь подібний фільм, ми можемо відкрити для себе певний період цієї історії.
Але я також вважаю, що нам дуже потрібні комедії. У нас зараз дуже складне життя: ми вмикаємо телевізор і чуємо трагічні новини про бойові дії, як гинуть наші хлопці молоді, красиві, або батьки маленьких діточок. Тому нам потрібне різне кіно. А ми вмикаємо телевізор і що ми там бачимо? Якщо там показують український фільм, то це уже подія.
– Чи є в Україні достойні автори, режисери, сценаристи, які могли б знімати таке кіно?
– У нас є дуже потужний потенціал. У нашому театральному університеті є кінофакультет. Я бачив багато робіт молодих режисерів, операторів-дипломників. Є цікаві роботи, але ж потім ці молоді люди десь розбігаються. Вони б могли сюди прийти, якби тут була робота, але її немає, і так не повинно бути. Треба усе зрушити з місця. І не може бути так, що у нас війна – грошей немає. Кіно – це другий фронт. Буде українське кіно – буде тоді і українська позиція, і українська свідомість.